Minä:
Aika nuorena:
Hämärä, tukahduttavan pölyn peittämä sali syvällä liian painavien kallioiden alla. Kilometrin syvyydessä. Salissa sänkyjä, jossa makoili harmaita tonttuja tai mykkiä menninkäisiä. Minä olin yksi heistä. Tiesimme, että olimme olleet siellä satoja vuosia ja sinne jäisimme. Ilman valoa, tuulta, ovea.
Kerroin tuon äidilleni, joka kertoi nähneensä unen jo kun olin ihan vauva. Olin pinnasängyssä maalla. Huoneen verhot olivat liian paksut, lyijynpainoiset. Ulkona kulki vihreä aave.
-----------
Vähän myöhemmin, vielä lapsena, näin painajaisia joissa aavemaiset oliot lamauttivat vanhempani ja halvaannuttivat minut ja kantoivat ulos suoraan kotoani. En ollut vielä kuullut ufoabductioista
![Very Happy :D](./images/smilies/icon_biggrin.gif)
-------------
(Sukukypsyyden saavutettuani näin unta jossa uin nakun misun kanssa.. mutta se ei ole niin vakavaa)
------------
Kahden-kolmenkympin välillä uni, joka oli aika monipolvinen. Mm. 1700-luvun pimeä Helsinki, joka pelotti. Unen loppujaksossa olin oikeusistuimessa syytettynä. Suuressa hallissa, jonka lattiat olivat läpinäkyvää lasia. Yleisönä laajassa katsomossa, nousevilla penkkirivistöillä, oli univormupukuisia sotilaita.
Minulle näytettiin pelottavia asioita, kuten hirviöitä ja ihmiselle vaarallisin petoeläin, leopardi. Keräsin rohkeuteni ja yksi kerrallaan ne haihtuivat olemattomiin.
Puhuttelin tuomareita englanniksi:
"What is wrong? Have I not been true, honest and brave?"
Miljöö muuttui äkkiä, äitini sivukirjastoksi. Jossa lastenosastolla pentuna usein luin sarjakuvia ennen aukioloaikaa. Minulle näytettiin että olin ihan pienenä tuhonnut ja kätkenyt Richard Scarryn (jos joku muistaa, ihmismäisiä eläinhahmoja eri hommissa) kuvakirjan "What do people do?" Ja korvannut sen väärennöksellä.
Pakenin portaita alas. Mutta aaveet saivat minut kiinni ennen ulko-ovea. Ne olivat liian painavia, luhistivat minut alleen.
Jungilaisen kollektiivisen alitajunnan (johon en niin usko) kannalta tässä on jännä, että n. kymmenen vuotta myöhemmin katselin osan Michael Powellin elokuvasta. En muista nimeä. Vilkaisin vain, koska olin lukenut että on suosikkini Kate Bushin lempiohjaaja. Ja kohtauksessa jonka näin, oli mies tuomioistuimessa syytettynä. Oikeussalin lattia oli lasia. Ja lehtereillä yleisönä oli uniformupukuisia sotilaita.
---------------
Tuossa yli kolmekymppisenä olin päättänyt epäröinnin jälkeen tehdä yhden jutun Yliopistossa. Näin unen, jossa seisoin lukioni pihalla. Siellä oli myös minun symboliikassani taianomaisin hahmo, brittiläinen laulajatar Kate Bush. Alkoi sataa lunta. Me suutelimme. Surimme ja itkimme kaikkia hukkaan menneitä vuosia. Mutta koimme, että kaikki on nyt hyvin.
----------
Ja vitut. Pari yötä myöhemmin näin unen, jossa täällä maalla oli postilaatikon luo pysähtynyt maastoauto. Autoon nojaili kaunis korkeaposkipäinen tumma misu. Naisen oikealla puolella oli tiikerinpentu. Naisen vasemmalla puolella oli toinen tiikerinpentu. Unen nainen oli raivokkaan, halveksivan vihainen minulle.
Aavistin tapaavani jonkun. Ja kuinka ollakaan, seuraavalla viikolla päädyin öitsimään pitkätummatukkaisen, korkeaposkipäisen misun luokse. Jolla oli seinällään tiikerijuliste. Ja naulakossaan pusero, jossa oli tiikerinkuva. Aamulla heräsin, kun hän soitti minulle Kate Bushin: "The man with the child in his eyes". Viestejä ja kortteja tuli vaihdettua. Ja lopulta hän oli raivokkaan ja halveksivan vihainen minulle.
---------
En ole aikoihin nähnyt syväunia.
Viimeisin taisi olla, kun näin unessa henkilökohtaiset Demonini. Ne olivat kolmen metrin korkuisia. Kiveä, tonnien painoisia, mutta silti eläviä. Niillä oli groteskit kasvot. Niitä oli kolme. Yksi niistä oli saatu ikäänkuin sulamaan ja itkemään. Kaksi muuta olivat liikaa, ja ymmärsin etten voi muuta kuin paeta.
--------
Noh, en tarvitse psykoanalyysia. Ymmärrän nuo itsekin. Mutta onko teillä vastaavia, mieleen jääneitä ja mielestänne teille henkilökohtaisen psykologian suhteen merkityksellisiä unia?